Обувките на Косаку Каваджири са ми малко големи.
Трябва да ги сменя с такива с мой номер,
преди някой да започне да таи съмнения.
Хаято.
Няма ли да кажеш довиждане?
Приятен ден.
Скъпи! Нещо ужасно се случи в мазето!
Беше много страшно! Помислих си, че ще умра.
Може и да ми изкара акъла, но пък ми послужи като извинение
да се хвърля в обятията на любимия.
В мазето е влязла някаква котка.
Котка?
НЕВЕРОЯТНИТЕ ПРИКЛЮЧЕНИЯ НА ДЖО-ДЖО: ВЕЧЕН ДИАМАНТ
"Котките обожават Йошикаге Кира" - Най-страшното беше...
Минералната вода беше свършила и слязох до мазето.
Знаеш колко обичам котки, нали?
И си казах: "О, британско късокосместо котенце!".
Имаше идеални пропорции.
Беше със златни очи, контрастиращи синьо-сивата й кадифена козина.
Откъде си се шмугнало, малко сладко котенце?
Наежи се!
Сигурно от там е влязло.
Но не може да остане тук.
Може да се изпишка върху чувала с картофи.
А може и да има бълхи.
Мога да се приближа, ако не си срещаме погледите, нали?
Вярно! Трябва да му покажа, че не съм му враг.
Виждаш ли? Коремчето ми е нагоре и показвам подчинение.
Нека бъдем приятели.
Откъде-накъде ще подражавам на котка?
Ако не се махнеш, ще те ударя с това! Чуваш ли? Хвърлям го!
На ти!
Ах, ти!
Вкопчи се на тавана като буболечка.
А най-много ме уплаши
дупката в гърлото й.
Дупка колкото монета от една йена!
А от дупката чух... - МЯУ
Дупка?
Да не би да е от стрелата?
Размахах панически метлата и избягах.
Би ли слязъл долу да провериш? Беше много зловещо.
Имала е дупка, казваш?
Няма ли я? Да не би да е избягала?
Не. Мъртва е.
Ама как така?
Парче стъкло е пробило гърлото й.
Почакай малко! Аз просто... - Било е нещастен случай.
Вината не е ничия. Просто е нямала късмет.
Не си виновна. Никой не е.
Действително е имала дупка в гърлото,
но вече е невъзможно да разбера дали е притежавала Станд.
Не, навярно не е притежавала.
Добро утро, Морио!
Сутринта е толкова свежа след изсипалия се дъжд.
По пътя за студиото видях дъга. Дали все още е в небето?
Къде съм, мяу?
Какво правя тук? Мяу, мяу - мислеше си.
Преди два дни един човек ме нападна със стрела.
Успях да се спася, но...
Тялото ми се е изменило!
Придобило е странен вид! Не е наред!
Защо не мога да помръдна оттук? - мислеше си озадачено.
Къде я е погребал?
Ужасно съжалявам, котенце. Почивай в мир.
Коя е тази човешка жена?
Не ми харесва - помисли си.
Метлата! Сега си спомних! Тази жена...
Ами да! Дузина стъкла ме прободоха и обездвижиха.
Намирам се в това състояние
заради нея! - помисли си гневно.
Той беше объркан. - Какво? Нещо излезе.
Когато изпитах гняв към тази жена, нещо излезе от мен.
Нокътят ми! Как?
Проклятие? Заради котката?
Котаракът живееше спрямо желанията и инстинктите си,
затова бързо разбра способностите си и как да ги използва.
Има Станд.
Защо е поникнало от гроба на котката, който направих вчера?
Какво е това чудо?
Какво е сторило с врабчето? Не видях самия Станд.
Най-важният въпрос, на който трябва да си отговоря, е дали ми е враг.
Враг, който иска да ми навреди, или пък...
Може би е най-добре за всеки случай да го убия.
Заспа, след като се наяде. Растение или животно е?
Лесно ще го убия, но засега най-добре ще е да го понаблюдавам.
Обърна се, когато го повиках, като котка.
И ръцете ми души като котка.
Да видим как ще реагира, като го погаля.
Зловещото мъркане,
като че се готви да заспи, несъмнено също е като на котка.
Само че все още не знам дали таи неприязън към мен, или не.
Сега ще проверим.
Ядосано е,
но това потвърждава, че не таи неприязън към мен.
Това несъмнено е котката, която вчера погребах тук.
Наистина е имала дупка в гърлото от стрелата, значи.
Скъпи? - Тя!
Побиват ме тръпки от това място. Там ми падна нокътят.
Котката я е нападнала, понеже й е имала зъб.
Узнае ли за съществуването му...
Слухът като нищо може да стигне до Джотаро Куджо и приятелите му.
Не мога да го допусна!
Там погреба котката, нали?
Сякаш тегне проклятие на това място. Много ме е страх.
Не я погребах тук. Връщай се обратно в къщата.
Лъжеш ме! Лъжеш от загриженост, нали?
Проклятие! Котката все пак ми е мислела злото!
Все още не знам какво Станд умение притежава, но ще се отърва от нея.
Килър Куин!
Жал ми е за теб, но ще те взривя. Първа бомба, активиране!
Какво?!
Невъзможно! Не може да засече!
Заради него ли е? Нима има способността да спре взрива?
Това растение ли е? Но то се движи!
Казах ти да влезеш вътре!
Шинобу!
Бомбата на Килър Куин се взриви веднага щом се отдалечи от него!
Нима способността му е...
Растението, което довчера беше котка, си помисли:
Ще убия тази жена!
Не мога да ти позволя да я нападаш повече.
Ще се наложи да те затрия от лицето на земята.
Значи ще трябва да убия и мъжа, който ми стои на пътя!
Бомбата не се взривява само когато няма въздух около нея.
Растението инстинктивно знаеше как да го убие.
Нима способността на Станда му е да контролира въздуха?
Атакува! Не виждам какво, но пак изплю нещо.
Килър Куин!
Изплю въздух!
Изстрелва балончета въздух.
Проклета котка! Ще те смажа!
Не мога да я докосна! Сякаш стъпвам върху невидим балон!
Действително контролира въздуха.
Какво?
Тази гадина...
Не го виждам, но съм убеден, че пак изплю балон с въздух.
Проклятие! Имам лошо предчувствие.
Какво? Кактуса!
Шинобу!
Какво ми става? Нима аз, Йошикаге Кира,
въздъхнах от облекчение, понеже кактусът не й избоде очите?
Какво е това чувство?
Грижа ме е за друг човек?
Не!
Тревожа се, че ако тази жена умре,
Джотаро Куджо ще разбере за тази къща!
Това е единствената причина, поради която се зарадвах, че е добре.
Единствената!
Тази атака няма да сработи повече.
Макар и способността ти да остава невидима за мен,
разгадах загадката.
Ти можеш само да надуваш и плюеш въздушни балони.
Ти вече не представляваш опасност за Килър Куин.
Какво?
Тази гадина е вкарала балонче въздух във вените ми!
Изкачва се все по-нагоре в тялото ми!
Не съм вещ по медицина, но съм чувал,
че ако инжектираш венозно у някого повече от 10 кубически см въздух,
ще блокира притока на кръв и ще доведе до смърт.
А това определено е повече от 10! Мамка му!
Няма да стане! По дяволите! Нямам избор... Трябва да го направя.
Килър Куин!
Подцених гадината.
Способността свободно да контролира въздуха...
Ужасяваща способност. Какво да правя?
Напада! Ще атакува отново!
Какво да правя?
На косъм...
Засега ще оставя нещата така.
Ще ги оставя.
Станд - Стрей Кат, носител - Растението, което някога беше котка
Вчера ми каза, че е погребал котката далеч.
Според него проклятието на котката
е било илюзия, продукт на страха ми.
Припаднах внезапно пред него... Беше толкова неловко.
Въпреки това той се грижеше за мен, въпреки че закъсняваше за работа.
Бях много щастлива. Сякаш сърцата ни бяха свързани.
Най-щастливата сутрин в живота ми.
Е? Харесва ли ти?
Ах, този Хаято... Пак замина, без да каже довиждане.
Хлапето наблюдаваше ли ме?
Скъпи! Това е моята чиния.
На теб ти махнах гъбите шийтаке, нали не ги обичаше?
Откога ги заобича?
Изял си повече от половината.
Радвам се, че ти харесва готвенето ми.
Предполагам, си осъзнал, че само си си внушавал, че не ги харесваш?
Да.
Добре, тръгвам. - Приятен ден, скъпи.
Боже... Исках целувка за довиждане.
Чувствата ни са взаимни.
Скоро ще го прелъстя.
Използваше обувалка, за да се обуе.
Сигурен съм, че обу 25,5-сантиметровите обувки.
Странно е да имаш два различни номера обувки.
Странно е и, че мама и татко напоследък се разбират.
Той дори изяде гъбите шийтаке, които мрази.
Това също е странно.
Защо толкова пъти си пише името?
А вчера вечерта...
Колкото и пъти да го гледам, това е почва.
А под мишницата си носи котешка храна.
А после влиза в килера...
Всички носят шапки. От училище ли ги карат да ги носят?
Нещо не е наред...
Тавана?
Какво е това странно нещо?
Много е тъмно, за да го огледам.
Ето го! Това е онзи пакет.
Движи се! Не е било растение... Това са очи!
Има очи и гледа насам!
Нима котешката храна е била за него?
О, скъпи. Какво има?
Забрави ли нещо? Да не би да забрави
целувката ми за довиждане?
Не. - Я стига...
Тогава какво? Да ти го донеса ли? - Няма нужда, сам ще си го взема.
Защо се връща?
Гадост!
Какво? То...
Нещо невидимо и надуваемо,
подобно на въздушен балон се обви около ръцете и врата ми.
Качва се! Гадост!
Тавана! Знаех си! Онова хлапе...
Нападна ме, щом се опитах да затворя прозореца?
Нима му е нужна светлина, за да се движи?
Ами да! Ако са въздушни балони...
Успях! Все пак му е била нужна светлина.
Онзи шум...
Стрей Кат се е опитала да достигне котешката храна от рафта?
Мислех, че ще кротува в тъмното,
но май малко светлина е прониквала.
Опасявах се, че Хаято се е промъкнал тук горе,
но за радост май съм си въобразявал.
Ако това хлапе ме беше разкрило,
щеше да се наложи да го убия.
Прилича на татко, но това не е баща ми.
Кой е той?
Превод: Джоро Джоров - Джо-Джо и asimilator
Следва: "15-ти юли (четвъртък) част 1"